Фридрих Герстекер
Корабният дърводелец

Превод от немски: Веселин Радков, 1987

chitanka.info

Леко развълнуваният океан игриво запокитваше прозрачните си вълни, украсени със сребристи корони от пяна, върху кораловите рифове на Тубуаи, главния остров на малката островна група в Тихия океан, с палми, разрошвани от нежния вятър, и небе, изпънало се чисто и слънчево чак до най-високия връх на гористите планини.

Когато сенките се удължиха и жаркото слънце се спусна ниско над хоризонта, по покрития с коралов пясък бряг започнаха да играят весел орляк дечица с меднокафеникав бронзов цвят на кожата. Те се гонеха или люлееха насам-натам на дълги въжета, изплетени от кокосови влакна и завързани нейде горе в короните на палмите. Ту излитаха далеч напред над синьо-зелените води на лагуната, над която великанските дървета свеждаха короните си, ту връхлитаха назад сред гъстата портокалова горичка, като дръзко отбягваха с крака всяка опасност от сблъскване с някой от околните стволове.

Мъжете се бяха излегнали удобно в сянката на малка горичка от портокалови и бананови дървета, като гледаха или към играещите деца, или, и то с твърде голямо безразличие, към изплувалото в далечината корабно ветрило, което се приближаваше бавно с лекия бриз.

Но за разлика от тях жените бяха по-дейни. На едно или друго място в прозрачната вода те търкаха о плоски камъни черупки от кокосови орехи, превръщайки ги в чаши, или пък от бялото и нежно лико на марантата[1] изплитаха венчета и други украшения за косите си.

По-рано в сенчестия сумрак на дърветата тук ехтеше веселият шум от чукалата за тапа. По онова време жените и девойките сами приготвяха своите платове, наречени тапа. За тази цел използваха ферментирали кори от хлебни и бананови дървета, а после от тапата си правеха поли и онези широки кърпи, които премятат през рамо. И докато със смях и песни превръщаха работата си в игра, около тях се събираха младежите, помагаха им да замесят тестото и да го разстелят, а от твърдата дървесина на желязното дърво издялкваха техните чукалки.

Разбира се, това време вече е отминало. Най-напред мисионерите, а после и други бели, преди всичко китоловците, донесоха пъстрите басми и други евтини платове, които им се харесваха повече, отколкото саморъчно направената тапа. И тъй те зарязаха единствената истинска работа, която познаваха дотогава, и скоро пред всичко друго започнаха да предпочитат благородната леност, към която природата подтиква хората тук така, както никъде другаде по земното кълбо. Естествено, че това оказа върху тях известно отрицателно влияние. Но не можа да им отнеме добродушието, скромността и сърдечността. Весели и радостни, те живееха своя слънчев живот ден за ден.

При това много рядко влизаха в допир с белите, заселили се вече на съседните островни групи, та дори и насила завладели една част от тях. Вярно, че двама мисионери живееха в северната част от острова и скоро успяха да спечелят сърцата на добродушните местни жители за своята вяра. Но в действително сърдечни отношения с тях живееше само един-единствен бял, един млад синеок жизнерадостен шотландец, избягал преди пет-шест години от някакъв китоловен кораб, на който беше дърводелец, и така се озова на този остров. Но към това място го привърза сърцето му. Влюби се в едно от миловидните лица на младите момичета на Тубуаи, а понеже му хареса и спокойният безгрижен живот на този прелестен, макар и откъснат от света остров, а и родителите на момичето не направиха абсолютно никакви спънки, само дето поискаха да има правно валидна венчавка пред мисионера, шотландецът се отказа от своя скитнически живот, първо стана съпруг, а после и баща и остана на Тубуаи. Той самият бе израснал само с онова училищно образование, което обикновено получаваха в родината му момчетата от неговата черга, ала бе изучил занаята си много добре и нямаше кой знае какви претенции за по-светски живот, отколкото можеше да му предложи островът. Под синьото небе и разрошените от вятъра палми на този малък рай и сред добрите скромни хорица той нямаше никакви други желания, защото бе намерил търсеното семейно щастие. Освен това с изоставения от него свят не го свързваха никакви роднински връзки. Родителите му не бяха живи, а братя и сестри нямаше. Тъй че Интаха, неговата мила жена, родила му вече две деца, бе за него всичко.

Твърде скоро всички островитяни се настроиха приятелски към него, понеже имаше открит и прям характер и далеч не беше толкова груб, нито пък отдаден на пиянство, каквито са много често английските моряци. Освен това чрез познанията, сръчността и някои извънредно ценни умения той скоро се превърна в един колкото полезен, толкова и винаги желан другар.

Томо, както туземците не след дълго прекръстиха своя Том Бъртън, и този ден лежеше заедно с тях на брега и полузамечтано-полузамислено гледаше към далечното ветрило, което, тласкано от лекия бриз, се приближаваше бавно и тромаво.

Навярно пред вътрешния му взор отново се нижеха картини от миналото, преживени от самия него навремето на борда на онзи кораб: тежката ужасна работа, вечните разправии с капитана… после успешното му бягство, когато бе прекарал пет дена в планините на Хавай, хранейки се само с диви банани… след това неговите по-късни плавания нагоре-надолу сред красивите острови и най-сетне сегашният му мирен и спокоен живот на малкото късче земя сред Тихия океан.

„Ами ако сега би могъл ей с онзи кораб да се завърнеш в родината си — продължаваха мислите му своя път, — би ли искал да си тръгнеш? Би ли искал да изоставиш Интаха и малките, за да започнеш отвъд океана отново предишния живот сред студените безсърдечни хора? Не, бога ми, не! Там няма нищо, което би могло да ме привлече, и понякога действително имам чувството, че всъщност някак по погрешка съм бил роден в старата Европа, до такава степен ми се струва, че мястото ми е тук, където съвсем навреме ме доведе моето щастие. Нека в това време онези хора оттатък търчат и се блъскат за пари, да се мъчат да спечелят все повече и повече пари, а после по най-разюздани гуляи да прахосват припечеленото, както по-рано понякога и аз съм правил. Но сега искам тук да се наслаждавам на живота и да се радвам на щастието си. Светът ли? Ха! Толкова много безполезен шум за нищо работа!“

Междувременно слънцето бе потънало в морето и жена му, едно цъфтящо, младо, усмихнато същество, закичено с цветя, дойде да го вземе с малкото си детенце, яхнало левия й хълбок (както тамошните жени носят дечицата си), и водейки за ръка по-голямото — дребно, живо тригодишно хлапенце. Вечерната роса бе започнала да пада и да мокри всичко наоколо.

Корабът се виждаше още доста време на светлата ивица, проточила се по северозападния хоризонт. Дори реите и ветрилата ясно се очертаваха. Все пак скоро контурите му се изгубиха в оловната сивота на спускащата се вечер и когато на изток луната изплува иззад планините, той изчезна напълно.

Но туземците се интересуваха само от онези кораби, които спираха при тях, а това ставаше съвсем рядко. В такива случаи с тях можеха да разменят плодове, зеленчуци, които се научиха да отглеждат от своя бял приятел, а понякога също и нацепени дърва срещу секири, тютюн, басма, украшения, гвоздеи, огледала и други дребни неща. А Томо внимаваше също и да не бъдат прекомерно много лъгани и оказвайки им в подобни случаи ценни услуги като преводач, той и в това отношение си оставаше за тях безкрайно полезен.

Но доста труд му бе струвало да накара островитяните да се заловят с една наистина тежка работа, каквато е сеченето и цепенето на дърва в онзи климат, и твърде малка бе ползата от неговия добър личен пример. Те седяха около него, гледаха как работи и си умираха от смях, когато потта започнеше да се стича по лицето му на едри капки. Но винаги, щом подадеше брадвата на някой от тях, те ставаха много сериозни и скоро я захвърляха на земята. Едва по-късно, когато видяха как в ръцете на най-прилежните потече богата печалба, започнаха да отстъпват на увещанията му и сами се залавяха на работа. Ала все още бяха необходими и уговорки.

Но въпреки всичко цепенето на дърва си оставаше празник за тези безгрижни деца от света на палмите, защото те винаги най-лесно и най-бързо откриваха приятната страна на всяка работа. Момичетата и жените се събираха около работещите, беряха цветя и виеха венци, с които награждаваха най-сръчните и работливите, или пък се смееха над несръчността на тогова или оногова. Но това ставаше по толкова добродушен и сърдечен начин, че никога никой не можеше да се разсърди, а всеки се чувствуваше подтикван от един особен вид честолюбие да свърши по-добре работата си, та и той да спечели някое венче.

Едва-що на изток бе започнало да се зазорява, когато неколцина от младежите бяха вече на крака, за да отплават с лодките си на риболов. Но виковете им скоро разбудиха и други техни другари, които, щом учудено надникнаха от колибите си, видяха съвсем ясно и вече доста наблизо кораба, забелязан още предишната вечер. Ако нямаше намерение да спира на техния бряг, той сигурно би избегнал близостта на кораловите рифове, които се образуват около всички тамошни острови и често ги преграждат към океана на много, много мили околовръст. Моряците все още не разполагат с точни карти на онези места, а и подводните рифове се „местят“ наистина твърде често, за да е възможно със сигурност да се посочат всички опасни места. Ето защо, когато корабите решат да спрат на брега на някой такъв остров, след като се приближат до него, те или кръстосват през нощта на сигурно разстояние, или пък хвърлят котва, при условие че достигнат дъно, на което може да се разчита. В действителност хвърлянето на котва по тези места е рядкост, тъй като почти винаги коралите се издигат към повърхността стръмно и някак изведнъж. И докато на едно място вълните се пенят над рифовете, достигнали чак до водната повърхност, на друго, и то съвсем наблизо, лотът често не може да намери дъно дори на петстотин или шестстотин стъпки дълбочина. Разбира се, че в такъв случай не е възможно и да се мисли за хвърляне на котва.

Вече нямаше никакво съмнение, че непознатият кораб възнамерява да влезе във връзка с острова, и скоро сред обитателите на брега, допреди малко все още полузаспали, се възцари голямо радостно оживление. Преди всичко те разбудиха Томо, за да му известят щастливото събитие, а после едни трескаво се заловиха с бране на кокосови орехи и банани, портокали, гуави и какви ли не други плодове, други пък започнаха да събират хлебни плодове, да носят сладки картофи от нивите и дини от бостаните. Жените също се заловиха усърдно на работа: с бързо накъсаните листа от кокосови палми те започнаха сръчно да плетат кошници, и то по безкрайно опростен начин. В тях можеха далеч по-удобно да отнесат плодовете на борда, а така имаха и някаква мярка за количеството на стоката и нейната стойност.

Интаха, най-сръчната и работлива жена измежду островитянките, беше изработила предварително много кокетни малки кошнички и чанти от нацепени бамбукови пръчки и красиво оцветено лико от маранта, та при първия удобен случай да ги размени със слизащите на брега бели моряци срещу някои неща, които правят живота по-удобен и приятен. Самият Томо бе приготвил шест клафтера[2] дърва и се надяваше, че този път заедно със своите зеленчуци, плодове, кокошки и прасета ще може да припечели значителна парична сума.

Междувременно корабът се приближаваше все повече и когато стигна съвсем близо до рифовете, във водата бе спусната лодка. Карана от четирима здравеняци, които бяха забелязали вече входа между рифовете, тя скоро навлезе в спокойните вътрешни води между рифовете и сушата и бързо се насочи към брега. А докато гребяха, с какъв копнеж само извръщаха моряците глави ту наляво, ту надясно — нали толкова дълго бяха дъвкали на борда в открито море само осолено месо и твърд сухар и не бяха виждали нищо друго, освен вода, вода и пак вода! И сега толкова им се искаше отново да се порадват на свежата зеленина на дърветата, отново да погледат жени и деца и да чуят шумоленето и шепота на вятъра в листата! Някакво особено очарование излъчва един такъв остров. А щом морякът умее да види и оцени приятните страни дори и на най-негостоприемния и див бряг, тогава как ли се чувствува, когато кракът му стъпи в този истински рай, където природата с пълни шепи е изсипала от най-хубавото, което изобщо може да предложи, и то на едно толкова малко пространство. А че после при вида на разлюлените от вятъра палми, сладките плодове и милите дружелюбни лица моряците понякога се опитваха да избягат от кораба, е действително несправедливо, защото те нарушават един вече сключен договор, обаче погледнато от чисто човешката страна, могат да бъдат разбрани.

Всичко това е известно на капитаните и макар че всеки беглец е заплашен от тежки наказания и се вижда принуден да зареже възнаграждението си, съхранявано от капитана, спечелено с мъка често в продължение на години, само и само да не го накарат отново да се впусне в плаване из пустия океан, все пак капитаните нямат никакво доверие на екипажите си. Когато хвърлят котва пред бреговете на подобен остров, те от предпазливост взимат всички възможни мерки и право да стъпят на сушата получават само гребците в лодката.

По този начин нещастните моряци обикновено кажи-речи не виждат нищо от чудно красивата земя, където са се надявали да стъпят след едно тъй дълго плаване. Пред очите им шумолят палмите и под натежалите от плод сенчести дървета ромоли поточето — ала всичко това не е за тях. Каква ли полза, че могат да изброят имената на чужди страни, чиито брегове са видели само от разстояние? Както затворникът от прозорчето на килията си гледа зелените нивя и работещите на тях свободни хора, без да има право да отиде при тях, така и морякът се подпира на своя борд и с копнеж поглежда към прекрасната гледка на брега, разкрила се пред очите му. Може би той ще премери с отчаян поглед разстоянието между кораба и сушата, за да прецени дали би било възможно да се преодолее с плуване, макар и да му е известно, че няма да успее да се добере до брега, понеже ще бъде догонен и върнат обратно от изпратената подир него лодка. Ето защо той се извръща с въздишка, за да продължи постарому работата си, безспорно поета доброволно от него, но която сега безнадеждно го свързва с кораба.

Гребците имат само мъничко по-голяма свобода. Наистина те стъпват на сушата и ако имат желание, могат сами да си откъснат от зреещите на брега плодове, да пият от изворите, да общуват с туземците, да им стиснат ръка и да отвърнат на сърдечния поздрав. Ала всъщност преди още да могат да се опомнят, краткото време на престоя е вече изтекло, дадена е заповед за качване на кораба и отново за дълги месеци, а може би и за години у тях остава само красивата мечта за плодове, земя и дървета, както и за дружелюбните мили лица на добрите безобидни хорица. Оттук нататък морето пак става техен дом и родина, а работата им е да топят мръсната воняща китова мас и да се борят с природните стихии за живота си, за своето съществувание.

Но в този момент те не мислеха за подобни неща. Щом острият кил на бързата лодка докосна едрия твърд коралов пясък, моряците захвърлиха греблата и изскочиха през борда на всички страни, за да изтеглят лодката по-навътре на брега. Любопитната и смееща се тълпа на туземците ги наобиколи, обзета от радостно оживление. Те знаеха много добре, че няма защо да се страхуват от тези спиращи на техния бряг лодки, а и моряците се чувствуваха сред тях в пълна безопасност.

Харпунистът, който в този момент също излезе от лодката, само че по-бавно, най-напред внимателно и изпитателно огледа наобиколилите го непознати хора, за да открие евентуално някой, който да се ползва сред тях с някакъв авторитет, та да може с негова помощ да сключи желаната сделка. Ето че погледът му падна върху фигурата на белия, който, облечен в своите европейски дрехи от лека материя, току-що се показа изпод прохладната сянка на дърветата, обградили крайбрежната ивица, и бавно започна да се спуска към лодката.

Морякът се отправи към него, зарадван, че вече си е намерил съвсем сигурен преводач, подаде му ръка и каза на английски:

— Да не сме съотечественици? Страшно ще се радвам да открия някой земляк сред тези хора, дето дърдорят такъв ужасен и неразбираем език.

— Поне половин земляци сме. Аз съм шотландец! — засмя се Том. — Как сте? Радвам се, че мога да ви поздравя тук, на Тубуаи.

Морякът с все сила стисна подадената му ръка и приятелски заговори:

— Чудесно, е, сега ще можем веднага и доста бързо да сключим нашите сделки, понеже и бездруго капитанът гори от нетърпение отново да излезе в открито море. Както лесно можете да си представите, ние искаме от всичко по малко, а ви носим пак от същите неща — ще имате възможност да си изберете каквото ви харесва най-много. Навярно нямате никакви насечени дърва, а?

— Колко ви трябват?

— Ах, много, изгорили сме вече почти всичко, а Стария не иска да остава тук, докато могат да бъдат насечени достатъчно дърва.

— Ей там зад онова желязно дърво са струпани около шест клафтера — каза Том. — Как се казва вашият кораб?

— Шест клафтера, превъзходно, значи сигурно скоро ще се спазарим… А корабът се казва „Луси Евънс“.

— Не ми изглежда особено бърз — обади се Том, който по-рано достатъчно много се бе занимавал с корабоплаване, та да не се интересува от корабите, с които влизаше във връзка, — вчера доста дълго се приближавахте до острова.

— Е, не е някой бързоходен кораб — засмя се харпунистът, — ама и никак не е чудно, понеже от три години се скитаме из моретата и вече цялата медна обковка на корпуса е разпокъсана… Апропо — прекъсна той сам мисълта си, — самият вие сте бил моряк и знаете, че нося отговорност за моите хора. Нали тук няма опасност някой от тях да офейка?

— Ако познаваха брега, не би било невъзможно — каза Том със същия тих глас, с който му бе зададен и въпросът, — но така не, понеже ей тук отзад се врязва една лагуна, която няма да успеят да пресекат. А дори и някой да изчезне, лесно може да бъде заловен. Не се бойте!

— Толкоз по-добре. И бездруго няма да ги изпусна из очи. Но все пак проклета история е, когато драснат някои от тези негодници. Откакто сме започнали плаването, са ни офейкали тринайсет души!

— Тринайсет! Много са, тогава сигурно не ви достига екипажът.

— Дяволски много не ни достига, макар че го попълнихме с неколцина моряци от Сандвичевите острови. Ами тук какво е положението? Дали неколцина от островитяните не биха се съгласили веднъж да предприемат кръстоносен поход на лов за китове?

Том се засмя, поклати глава и рече:

— Боже мили, ама сигурно доста странно би се сторило на тези весели безгрижни хорица, навикнали на слънчевото небе, ако изведнъж попаднат между студените айсберги и там бъдат принудени ден и нощ да топят китова мас. Тях кажи-речи ги мързи тук на топлото да пекат собствените си хлебни плодове.

— О, все ще ги приучим! — отвърна морякът.

— Да, вярвам ви — кимна сериозно Том. — Но — добави той приятелски — недейте съжалява, от тях не биха излезли добри моряци. Ако оттук се отправите към Таити, почти съм сигурен, че там бихте могли да попълните екипажа си. Преди време ми казаха, че французите доста често държали известен брои такива заловени нещастници, затворени в тесни дъсчени складови помещения.

— Мисля, че Стария не би имал нищо против — каза харпунистът. — Сега обаче ми покажете най-напред вашите дърва, а после бъдете тъй добър и накарайте хората да отнесат близо до лодката хлебни плодове, портокали и зеленчуци, с една дума всичко, каквото имат да предложат за продан. След това пък аз ще изложа донесените от нас стоки за размяна. По такъв начин най-бързо ще постигнем някакъв резултат.

След тези думи той се обърна към своя щурман, предупреди го тихо и незабелязано много да внимава за техните хора, а после заедно с Том, който също даде на хората си необходимите нареждания на техния език, се отправи към струпаните дърва, намиращи се недалеч от тях. Макар че нацепените дърва много се харесаха на харпуниста, той все пак не можа да сключи някаква окончателна сделка със собственика им, понеже не беше получил от капитана никакво определено поръчение.

— Знаете ли какво, приятелю — обърна се той към шотландеца, — елате с моята лодка на борда. Неколцина туземци могат да ни придружат с едно кану, та ако не се споразумеем, да могат да ви върнат обратно. Но ни най-малко не се съмнявам, че Стария ще приеме дървата с най-голямо удоволствие. Между нас казано, той ще трябва да си ги набави или тук, или в най-скоро време да спре при някой друг остров, където едва ли ще бъде тъй улеснен да ги намери готови нацепени и толкоз близо до брега.

— Чии са — ваши ли?

— Само една част. Останалото е на туземците.

— Добре, ще сключите сделката и от тяхно име, а сега елате да се върнем на брега, та моите хора да са ми пред очите.

— Не искате ли първо за малко да влезете в моята колиба и да пийнете нещо освежително? — попита Том. — Тя е на не повече от двеста крачки оттук.

— Благодаря ви, благодаря — отвърна морякът, — с удоволствие бих понадникнал в нея, ама няма как.

Не виждам ли екипажа си, земята започва да ми пари под краката. И изобщо трябва да ми обещаете, че ако вземем дървата, ще ги отнесете до открития бряг, където туземците могат просто да ги нахвърлят на земята. Но не бива да пускам хората си да навлязат в тази гора, защото изкушението ще бъде за тях твърде голямо и гръм да ме порази, ако не ми избягат.

— Изглежда, им нямате хич никакво доверие — засмя се Том. — Нима вашият капитан е такъв сатана или пък животът на борда е толкоз тежък?

— Е, ами навярно Стария има в себе си нещо, както вие го нарекохте, сатанинско. Но храната на борда е чудесна, а и хората не се преуморяват чак толкова. Всеки ден в пет часа работата приключва. Естествено, има и изключения, ако например за кораба е привързан убит кит или на борда е натрупана сланина.

— Е, това се разбира от само себе си — каза Том, — но ето че отново сме на брега, а ей ги и вашите хора, значи можете да сте спокоен.

— Слава богу — промърмори тихо морякът под носа си.

Ето че вече започна търговията, водена от моряците чрез различни жестове и показване на парчета тютюн за дъвкане, ножове, ризи и други предмети, от които мислеха, че могат да се лишат. Те и бездруго получаваха на кораба някои пресни зеленчуци, а понякога и малко лимонов сок, за да се предпазят от скорбут, но сами трябваше да си набавят портокали, ананаси и други сочни плодове, ако искаха да ги имат по време на плаването си.

Междувременно Том се беше споразумял с вожда на тази област, получил предварително от харпуниста по негов съвет няколко малки подаръка, за доставката и размяната на известно количество пресни кокосови орехи, хлебни плодове и зеленчуци. Туземците усърдно отнасяха стоката на брега, където моряците незабавно я приемаха и товареха в лодката.

Интаха също бе дошла на брега, за да донесе на съпруга си за продан изработените от нея кошнички и чанти, и кормчията, един млад американец, веднага на място откупи една малка част от тези неща. Том нареди да натоварят останалите в лодката, за да ги предложи на капитана, както и на другите офицери.

— Искам да отида с татко — каза малкото му момче, когато той го вдигна и целуна, а после подаде ръка на жена си, — и аз искам да видя голямото кану.

— Не може, миличкото ми — започна да го уговаря баща му, — там ти само ще ни пречиш, а в това време майка ти ще се безпокои за теб.

— Остави го тук — помоли го жена му, — а ми се искаше и ти да не отиваш там, Томо. Когато те виждам да отплаваш с непознати мъже в такава лодка, все ми се струва, сякаш никога няма да се върнеш и че си отиваш в твоята истинска родина. А какво би правила тогава Интаха сама с децата си!

— Не се страхувай! — утеши я мъжът. — Та колко много кораби съм посещавал досега, а и онзи живот ми е познат твърде добре, за да бъда подмамен с някакви лъжливи илюзии. Знам какво могат да ми предложат тези хора и какво имам тук. Няма да бъда такъв глупак, та да те изоставя заедно с малките хлапенца. Впрочем брат ти Алои ще дойде с нас. Надявам се, че този път ще донеса достатъчно пари, за да откупя от вожда цялата градина с кокосови дървета зад нашия парцел.

— Хайде на борда! — подвикна харпунистът, който бе заел вече мястото си в лодката. Том също скочи в нея, Алои и един друг островитянин се качиха в тяхното кану и скоро двата малки плавателни съда запениха водата в посока към прохода между кораловите рифове.

Двамата мъже в кануто правеха всичко възможно, за да не изостават от европейската лодка, и скоро по лицата им потекоха едри капки пот. Обаче дългите здрави весла на моряците вършеха повече работа от леките гребла на туземците, държани свободно само на ръка, и още преди да достигнат рифовете, китоловната лодка имаше вече поне триста стъпки преднина. Щом двамината разбраха, че не могат да поддържат същата бързина като бледоликите, те просто най-спокойно оставиха греблата, свиха си по една цигара от току-що спазарения тютюн и за да ги запалят, взеха да трият две сухи парчета дървесина от гуава. Товарът от китоловната лодка бе вече прехвърлен на борда, а в момента и самата тя се издигаше нагоре с помощта на крановете, когато двамата туземци отново хванаха греблата и бавно я последваха.

Когато китоловната лодка достигна „Луси Евънс“, Том бързо се покатери на борда подир харпуниста. Те чуха как малката камбана отброява дванайсет часа и щом скочиха на палубата, видяха, че капитанът тъкмо слиза в каютата след току-що направените измервания, за да ги сравни с наблюденията, направени сутринта, и по този начин да провери дали бордовият часовник е верен.

„Луси Евънс“ беше превъзходно оборудван кораб, но от продължителното пътуване и скорошния улов, следи от който все още се забелязваха по палубата, той изглеждаше в доста лошо състояние. Също и хората от екипажа, които се притекоха, за да приберат тъй желаните плодове и пресни зеленчуци, имаха съвсем разпуснат и занемарен външен вид.

Китоловците, които с години се занимават с мръсна китова сланина и мас, имат голяма склонност да не обръщат внимание на външния си вид, а той точно в такива случаи се нуждае от двойно по-големи грижи. Та и капитанът на този кораб си беше имал толкова ядове със своя екипаж, че най-сетне се отказа от намерението си добре да ги възпита и да направи от тях онова, което си бе мечтал от самото начало — а именно свестни моряци. Само когато някой от тях в съвсем неподходящо време „опънеше ветрила срещу вятъра“, той здравата го скастряше и след псувните и проклятията за кратко време му олекваше на сърцето.

— Изглежда, на вас екипажът наистина хич не ви достига — каза най-сетне Том на харпуниста, след като мълчаливо бе наблюдавал известно време палубата, — ако това са всичките ви хора, дето се виждат по палубата.

— Имате право — отвърна навъсено харпунистът, — туй е цялата банда. Едва ли на борда на някой порядъчен морски кораб се е срещала някога по-презряна смесица от шивачи, обущари и скитащи калфи. С голяма мъка успяхме в последните две години да ги научим поне да гребат. Измина една цяла година, докато започнат едновременно да потапят и да дърпат греблата. Направо скандална история! А когато бяхме на север в Беринговия проток и се намирахме близо до някой друг кораб, просто ни беше срам да изпратим до него наша лодка, а заради тяхната непохватност изпуснахме и няколко кита. Що се отнася до такелажа, тези негодници и досега едва ли могат да ти направят един рифов възел.

— Но за топене на мас ги бива — засмя се Том. — Стига само офицерите да разбират от работата си.

— Офицерите ли? Да, имаме достатъчно харпунисти, и щурмани, с изключение на един от щурманите, който лежи долу болен, обаче нямаме ни един-единствен дърводелец и никакъв ковач, а първият бъчвар ни офейка също на Хавай. Над това старо корито наистина тегне някакво проклятие и ако ни се повредят по-сериозно още една-две от лодките, действително ще се видим принудени да спрем нейде по американското крайбрежие. Но ето че пристигна и вашето кану… тези юнаци хич не бързат. Ама че мързеливци!

— Боже мили, та кой ли може да им се сърди? — засмя се Том. — Природата с пълни шепи им дава всичко, от каквото се нуждаят, и то без да е необходимо и пръста си да помръднат. Впрочем ако нещо действително ги интересува, тогава са достатъчно пъргави и дейни, а ми се струва, че когато е необходимо, те са способни на по-силни страсти и по-голяма енергичност… Ами ей там не се ли задава вашият капитан? Как се казва?

— Роджърс… Навярно няма да имате нужда от вашето кану, понеже съм убеден, че той незабавно отново ще отпрати лодките към брега, за да донесат дървата.

— Роджърс ли? — възкликна Том. — Струва ми се, че е мой стар познат. Кой е бил предишният му кораб? — добави той припряно, без да сваля погледа си от капитана, който в момента излизаше на палубата.

— „Бони Скочмън“, ако не се лъжа — гласеше отговорът.

— По дяволите! — промърмори тихо Том под носа си и погледът му неволно потърси току-що пристигналото кану.

В това време харпунистът пристъпи към капитана, за да му докладва относно сключената сделка за плодове и зеленчуци, а също и да го уведоми за дървата, струпани на брега изсъхнали и готови нацепени, които трябвало само да бъдат качени на борда.

— Чудесно, мистър Хоубарт — каза бързо капитанът, — нищо по-добро не бихме и могли да си пожелаем… ами каква е цената?

— Умерена. Сред тъмнокожите живее един бял, който, изглежда, ръководи цялата работа, и заради това направо го доведох с нас, та вие самият да можете да сключите сделката с него. Ей къде е този човек.

— Толкоз по-добре, толкоз по-добре. Говори ли английски?

— Той е шотландец.

— О, великолепно!… Аа, добър ден, мистър… Мътните го взели… това лице ми се струва дяволски познато!

— Как сте, капитан Роджърс? — попита Том, който, възвърнал бързо самообладанието си, но все пак леко изчервен и малко смутено усмихнат, пристъпи към него. Подаде му ръка, която капитанът бавно пое, взирайки се все по-внимателно в лицето му. — Навярно няма да можете да ме познаете, нали? През дългите години, прекарани под жарките лъчи на тукашното слънце, съвсем почернях.

— Не бяхте ли на „Бони Скочмън“?

— Разбира се.

— Дърводелец?

Том кимна.

— И ми избягахте на Хавай?

Лицето на Том пламна като божур, но докато отговаряше, по чертите му пробягна добродушна и все пак полудяволита усмивка:

— А вие за малко да ме спипате, понеже туземците, изпратени по петите ми, на няколко пъти бяха съвсем близо зад мен. Цели петнайсет часа прекарах в короната на една палма под страшно проливен дъжд.

— А аз пък заради вас останах тогава четири дни на котва при оня проклет остров и междувременно не само че пропуснах богат улов, ами после, през останалата част от плаването ни, бях принуден да се оправям с оня глупак, втория дърводелец.

— Може би навремето да не постъпих съвсем правилно, капитан Роджърс — призна си Том чистосърдечно, — но брегът ми се усмихваше твърде примамливо, а и самият вие знаете какъв груб и несправедлив човек беше тогавашният първи харпунист. Почти всички ни бе довел до отчаяние и повечето хора той ги прогони от кораба — бягаха при най-малката възможност.

— Това не е никакво извинение, мистър… а как ви беше името?

— Том Бъртън.

— Ах, да… мистър Бъртън, туй не е никакво извинение. Вие бяхте поели известни задължения спрямо мен и собственика на кораба за цялото време на плаването ни и бяхте длъжен да останете не само заради нас двамата, а и заради вашите другари. Много добре знаете, че на китоловния кораб целият екипаж участвува в лова на китове, но че този лов изобщо не може да бъде осъществен, ако липсват най-важните майстори в подобен случай — дърводелецът и бъчварят. Тъй като всички ние на борда напразно бихме плавали насам-натам, ако лодките не са годни за спускане във водата и за преследване на китовете, то доброто поддържане именно на тези лодки е едно от най-важните неща на борда на всеки китоловен кораб и тъкмо затова се наемат и назначават дърводелците. А нарушат ли договора си, те застрашават улова на целия кораб и нанасят огромни загуби не само на собственика, съоръжил и подготвил кораба за плаване, но лишават от възможността за печалба също и целия останал екипаж, от капитана, та чак до юнгата. А бога ми, ние наистина не се скитаме само за собствено удоволствие по три-четири години ту сред ледените планини на север, ту под това палещо слънце, оставяйки жените и децата си сами у дома.

— Имате пълно право, капитане — каза Том, който беше станал вече съвсем сериозен и бе леко пребледнял. — Понявга несъмнено вината отчасти трябва да се търси и у офицерите, които прекаляват със злоупотребата на властта си. Но аз знам, че на борда на един такъв плавателен съд трябва да има безпрекословно подчинение, също като на военен кораб, ако не искаме и екипажът, и корабът да загинат. Обаче самозабравилите се офицери като вашия предишен първи харпунист, капитан Роджърс, понякога си мислят, че могат да правят със своите подчинени каквото си искат, да вършат всякакъв произвол, та нали никой не бива да им се противопоставя! А в такъв случай те злоупотребяват с дадената им власт също тъй във вреда на кораба, както му вреди и подчиненият, решил с бягство да се отърве от тиранията им, дето му е станала досадна, неприятна или пък непоносима.

— Мистър Уилямс беше един от най-способните офицери, каквито изобщо може да има, и отличен китоловец.

— Капитан Роджърс, не искам да го обвинявам, за да защитя себе си — отвърна благо Том. — Както знаете много добре, младите хора често са лекомислени, а по онова време аз бях все още съвсем млад и неопитен момък. Сега съм по-разумен и по този въпрос мисля иначе, по-разумно.

— Приятно ми е да го чуя — отвърна капитанът, — още повече че и сега все още не е съвсем късно да се поправи стореното.

— Най-малкото с дървата — каза усмихнат Том, — за да ви облекча топенето на маста. Изглежда, вече сте натоварили доста голямо количество на борда.

— Бива си го — каза капитанът все още сдържано, а после се върна на предишната тема. — Същото се случи и този път с хората и макар че на борда има великолепни и спокойни офицери, голяма част от екипажа тайно и противозаконно напусна кораба, като ни постави в извънредно мъчително и трудно положение. Сред тези хора бяха дори двамата дърводелци и първият бъчвар.

— Хмм, наистина неприятно.

— Ето защо се радвам толкоз повече — продължи спокойно капитанът, — че случайността отново ни събра в най-подходящото време. Просто не бихте могли да изберете по-удобен за нас момент за завръщането си на борда.

— Само с тази разлика — каза Том, който почувствува как сърцето му замира, понеже започна да подозира накъде биеше капитанът с думите си, — че съм дошъл на борда не за да плавам отново, а само да ви продам дървата си.

— Почти ми е все едно с каква цел сте дошли — отвърна капитанът с лека усмивка, която не вещаеше нищо добро. — Впрочем аз ще забравя случилото се и от бъдещия ни улов няма да ви приспадам изгубените работни дни отпреди. Те се покриват отчасти от вашия тогавашен дял.

— От бъдещия ни улов ли, капитане? — обади се Том, който полагаше големи усилия да остане спокоен. — Не ми се вярва някога отново да се заловя с лов на китове. Оттогава натрупах доста годинки и освен това взех за жена една дъщеря на този остров. Ей там под онези палми е моята родина, там живее семейството ми и дори да исках, нямам право да го изоставям.

— Семейство ли? Ха! — рече капитанът. — Да не би аз да нямам у дома си семейство? Но съдбата на моряка му налага да не вижда семейството си с години. Но после пък, когато отново се прибере у дома си, му харесва толкоз повече.

— Може и така да е, но схващанията ни по този въпрос са различни — прекъсна набързо Том разговора, който започна да му става много неприятен. — А сега, капитане, искам да ви помоля да наредите какви и колко дърва ще вземете, а ето тук — добави той, усмихвайки се — и аз донесох: някои дреболии, изработени от жена ми — офицерите ще вземат може би по нещичко за семействата си. А ето тази кошничка, капитан Роджърс, ви моля да приемете като спомен от мен.

Капитанът се поколеба дали да я вземе, но все пак след малко я постави до себе си на руда нас и каза:

— По-късно ще пресметнем всичко общо… А колко дърва имате?

— Шест клафтера.

— Ами цената?

— Имам поръчение да ги разменя срещу други стоки.

— Добре. Мистър Хоубарт — обърна се сега капитанът към офицера, който се приближи, — ако тези дърва бяха на борда ми, щяха наистина да са ни добре дошли, обаче нямаме толкова време да ги пренесем всичките. Вземете вашата лодка и лодката на втория харпунист и идете на брега. Нека лодките натоварят толкова дърва, колкото могат да носят. После ще определим количеството и ще заплатим цената, която пожелае мистър Бъртън.

— В такъв случай предпочитам да се върна с лодките — заговори спокойно Том, — щом взимате толкоз малко дърва, искам да ви избера най-сухите.

— И мистър Хоубарт може да свърши тази работа!

Лодките мигновено бяха спуснати във водата, определените екипажи наскачаха в тях и само първият харпунист все още се колебаеше. Той пристъпи близо до капитана и тихо каза:

— Бих предпочел шотландецът да дойде с мен… не разбирам езика на тези хора.

— Вижте там как сам ще се оправите! — отвърна му капитанът също тъй тихо. — Шотландецът остава на борда. Съобщете това на третия харпунист, мистър Елджърс.

Харпунистът нищо не отговори, но изненаданият му поглед неволно се плъзна към шотландеца, а Том веднага го забеляза и разбра. Мисълта за опасността, на която се беше изложил сам, и то тъй неочаквано, като с нож прониза нещастника. Но капитанът не биваше да рискува да използва сила срещу него след толкова години. Ами ако все пак го стореше? Та кой ли щеше да му попречи тук, в открито море, имаше ли кой да се застъпи за един беззащитен човек?

Погледът му подозрително обходи палубата, но той внимаваше много да не покаже ни най-малък страх. Не можа да му убегне от вниманието, че преди да слезе в лодката, първият харпунист набързо размени няколко думи с третия харпунист. Сега вече Том разбра, че е пленник, но какво можеше да направи? Бягство с кануто бе немислимо. Преди малко бе видял колко по-бързи бяха моряците с тежко натоварената с плодове китоловна лодка. А леката празна лодка би ги догонила, преди да се отдалечат и на две корабни дължини. Да го освободят със сила? От тази страна на острова имаше само още три канута, а какво ли биха могли да направят невъоръжените островитяни срещу екипажа на един китоловен кораб даже и ако проявяха желание да се бият заради него? Оставаше една-единствена възможност — да накара туземците да задържат като заложници екипажите на двете лодки или поне офицерите и да ги пуснат едва след неговото освобождаване. Но в такъв случай кануто незабавно трябваше да се върне на брега.

Капитанът също бе разговарял с третия харпунист край кормилото и в този момент се отправи надолу към каютата си, оставяйки някогашния беглец привидно да върши каквото си иска. Ала Том знаеше твърде добре каква строга дисциплина цари на един китоловен кораб и особено с каква светкавична бързина се изпълняват гръмогласните заповеди, дадени на лодките. Наистина, че като единствена възможност за спасение оставаше да се пленят офицерите на брега и той реши да изпълни този план колкото може по-бързо.

Пушейки цигара, без ни най-малко да подозира каква опасност заплашваше съпруга на сестра му, Алои стоеше облегнат на фалшборда и с особено внимание оглеждаше изкусно преплетения във всички посоки такелаж на кораба, който несъмнено най-силно привличаше интереса му. Том се приближи до него и с приглушен и сподавен от страх глас му каза:

— Алои, белите мъже искат да задържат Томо на борда.

— Ати! — възкликна смаяният Алои.

— Тихо! Никой не бива да разбере за какво разговаряме. Щом ти наредя, веднага тръгваш с кануто си към брега с най-голямата възможна бързина. Там незабавно ще плените онзи мъж, който тази сутрин доведе моряците. Ще го откарате вън вътрешността на острова и няма да го пуснете, докато не стъпя на брега и не бъда между вас.

— Матио! — каза младежът, чиито очи заблестяха при това тъй примамливо поръчение. — Сега ли да тръгна?

Том хвърли един поглед към задната палуба. Третият харпунист се беше надвесил над борда и изглежда, изобщо не му обръщаше внимание. Дали подозренията му бяха неоснователни? Обаче Том не се залъгва дълго с тази надежда, добре познаваше хората си. Отново се обърна към Алои:

— Ще отида ей при онзи човек и ще го заговоря. Когато той не гледа вече насам, ще отблъснете кануто и бавничко ще започнете да гребете към брега. Но едва когато достигнете входа между рифовете, ще напрегнете всички сили и ще полетите напред, защото тогава ще имате такава преднина, че няма да могат да ви догонят.

— Ами не е ли по-добре веднага да тръгнеш с нас? Никои не те задържа — каза учудено островитянинът.

— В момента никой не ме задържа, но вече е дадена заповед да не напускам кораба. Единствената възможност да се спася е ти да успееш да се добереш до брега.

Островитянинът не продума повече, а Том бавно му обърна гръб и се отправи към задната палуба, където харпунистът все още споеше облегнат на фалшборда.

— Сър, имахте ли късмет по време на последното си плаване? — завърза Том разговор с него. — Сигурно корабът крие в трюма си доста хубав товар, понеже гази твърде дълбоко.

— Горе-долу можем да сме доволни — отвърна му харпунистът, извръщайки се към него. — На борда имаме вече над три хиляди бурета мас и няколко тона китови зъби. Ако поне донейде продължава така, през следващия сезон ще можем да напълним всичко. И крайно време е — добави той навъсено, — почти три години се скитаме из океана.

— Твърде продължително — каза Том, кимвайки с глава, — сигурно някои от хората ви изпитват вече носталгия. И аз не знам… ама когато си бил вече известно време на сушата…

— Я кажете на хората в кануто да не отблъсват — прекъсна го в този миг харпунистът, извърнал отново глава назад. — Капитанът заповяда да чакат тук, докато се върнат лодките с дървата.

— Кануто ли? Доколкото знам, капитанът не може нищо да му заповядва — отвърна Том, у когото започна да се надига гняв.

— Приятелю, на борда капитанът заповядва на всички и за всичко — отвърна спокойно харпунистът. — Моля, повикайте хората си обратно. Много добре знаете, че нашата лодка ще ги догони за няколко минути. Каква работа имат на брега?

— Доколкото знам, искат да донесат още плодове.

— Няма нужда, нашите лодки ще донесат всичко, каквото ни е необходимо. Приятелю, бъдете разумен и ги извикайте да се върнат… Трети екипаж, застани при лодката! — проехтя същевременно заповедта му над палубата и за броени минути начело с кормчията моряците застанаха край фалите, на които висеше лодката. Само една дума или знак бяха достатъчни, за да бъде спусната във водата.

Том разбра, че този път му е отрязан, а все още не искаше да стига до крайности.

— Алои! — извика той със странно пронизителен глас към кануто, отдалечило се едва на стотина крачки. Мъжете, които гребяха в него, извърнаха глави. — Върнете се обратно! — Островитяните оставиха греблата във водата, но все още се колебаеха да изпълнят заповедта му.

— Върнете се! — отново извика Том. — Обаче не спирайте до самия борд, а стойте само близо до кораба!

Той беше съставил нов план, колкото и отчаян да му изглеждаше и на него самия. Островитяните се подчиниха, а харпунистът изпрати екипажа на лодката пак да си гледа своята работа и както преди се облегна небрежно на фалшборда.

— Сър, сигурно няма да се учудите — каза най-сетне шотландецът, решен да разбере какво е истинското му положение на кораба, — че не проумявам съвсем защо пречите на кануто да отиде, където си поиска.

— Та нима не искате да се върнете на брега с кануто? — усмихна се морякът.

— Разбира се, че искам.

— Е, тогава не бива да го оставяме да си замине. Да не си мислите, че капитанът ще ви разреши да отидете до сушата с някоя от неговите лодки?

— Не се измъквайте по този начин, сър! Каква заповед ви дадоха относно мен?

— Каква заповед ли? Никаква друга, освен тази да не ви пускам да си отидете заедно с двамината в кануто, преди да сте си получили парите за дървата.

Том почувствува подигравката в думите му, знаеше, че това са само лъжи, и осъзнавайки ясно опасността, в която се намираше, по челото му изби студена пот. Той прехапа долната си устна и скръстил здраво ръце, обърна гръб на харпуниста, за да не забележи обзелото го вълнение. Оставаше му само една надежда, само една възможност за бягство. Ако успееше да пробие единствената висяща под крановете лодка, за да не може да го преследват, тогава имаше надежда да се измъкне с кануто. Другите две лодки бяха вече достигнали брега и за кратко време щяха да бъдат напълнени с дърва. Тогава щяха да станат твърде тромави, за да предприемат такава гонитба, а освен това той знаеше и друг вход между рифовете, който не можеше да бъде достигнат откъм залива, където бяха спрели лодките.

Сега вече трябваше да се рискува да се прибегне до крайни средства, но неприятелят не биваше да заподозре каквото и да било, иначе планът му щеше да бъде предварително осуетен. Ето защо той отново бавно се отправи към предната част на кораба, откъдето можеше да подвикне най-важните указания на своя шурей и да го осведоми за намеренията си. Входът между рифовете, през който бяха дошли, се намираше приблизително по средата на пътя между сушата и кораба, а той бе принуден да премине доста близо покрай него. Обаче ако лодките натовареха дърва, хората в тях нямаше да имат голяма свобода на движение. Минеха ли веднъж покрай входа, едва ли щеше да има повече някакво основание да се страхува, че ще го настигнат. Освен това в кануто се намираше и трето гребло и ако се наложеше, тримата можеха да накарат малкия плавателен съд да полети напред по-бързо отпреди.

Сърцето му заби тъй силно, сякаш искаше да пръсне гърдите му, но той здраво стисна зъби и като се върна обратно на задната палуба, започна бавно да се разхожда насам-натам, като че ли вече бе решил спокойно да изчака връщането на лодките.

Междувременно харпунистът също бе напуснал досегашното си място, отправяйки се към левия борд на кораба, където лодката висеше под крановете. Там той закрачи нагоре-надолу, един поглед, хвърлен зад борда, го убеди, че островитяните спокойно си седят в кануто, отнасяно съвсем бавно назад от течението. Големите ветрила на кораба бяха вдигнати, но бризът беше толкова слаб, че те успяваха само да противостоят на течението, образувано от прилива, и корабът оставаше приблизително на едно и също място.

По едно време вятърът съвсем мъничко се позасили и стана необходимо брасите от дясната страна леко да се позатегнат. Ето защо харпунистът се отправи натам и извика екипажа. Това бе решителният миг! Том бе застанал близо до китоловната лодка — с един скок се озова върху фалшборда, грабна секирата, закрепена в предната част на всяка висяща на талиите лодка, и след един-единствен удар по силно опънатото въже, поддържащо лодката от тази страна, тя политна с носовата част надолу, но се удари в борда на кораба, понеже отзад я държеше другото въже.

— Всички насам!… Помощ! Насам! — закрещя харпунистът и грабнал една канджа, сам се втурна към дръзкия шотландец, но закъсня. С един-два скока покрай фалшборда Том се намери при задната талия, един удар на острата като бръснач секира попадна в тънките дъски на лодката, и без това доста зле пострадала от удара в корабната стена, а металическото острие се заби толкова надълбоко, че даже и след като напрегна всичката си сила, той не успя да измъкне обратно секирата. Но той никак не държеше на нея. Не търсеше спасението си в отбрана с оръжие в ръка, а само в бягството. Ето защо от фалшборда направи дълъг скок и в следващия миг потъна в сините вълни, които го скриха от погледите на всички, на не повече от двадесетина крачки от кануто, което в същия момент светкавично се насочи към него.

От борда го сподириха гневни ругатни и проклятия. В същото време, когато капитанът изскочи на палубата, а екипажът се завтече към разбитата лодка, за да я изтегли на борда и колкото можеше по-бързо да я поправи, третият харпунист, който добре разбра колко умно беглецът бе преценил положението си и изчислил своите изгледи за спасение, отново издигна смъкнатия под гафела флаг. По този начин той даде сигнал на първия харпунист, който знаеше какво означава този флаг.

Междувременно Том се добра до носа на кануто и с помощта на Алои се прехвърли в него. Най-напред погледна назад към кораба, на чийто гафел току-що бе издигнат английският флаг, а първата му работа бе да грабне лежащото до него гребло. Тримата мъже знаеха, че успешното им бягство зависеше единствено от силата на техните мишци.

— Стой там! — изкрещя капитанът, щом видя как му се изплъзва жертвата, която мислеше за съвсем сигурна. — Стоп или ще ви застрелям като кучета!

Но заплахата му бе безсилна. Той даже нямаше пушка в ръката и с бясна ярост запрати подир лодката само един харпун, ала тя се бе отдалечила вече поне на стотина крачки и харпунът не можа да прелети дори и половината от това разстояние.

А пред носа на кануто бистрата вода се пенеше и стройният лек плавателен съд, каран от яките мъже, би трябвало да лети по морето като стрела, ако на бързината не пречеше тъй нареченият балансьор.

Кануто на туземците се изсича от ствола на някое дърво и ето защо в открито море би се обръщал от най-малката вълна, която го посрещне странично. За да се избегне тази опасност, от едната страна на лодката се привързва къс много лека дървесина, дълъг около четири стъпки, който плава редом с кануто на разстояние от около десетина стъпки. Това парче придава на кануто толкова голяма стабилност, че то може да противостои дори на големи вълни, но, естествено, намалява бързината му.

Впрочем дръзкото нападение на Том над неговия най-опасен неприятел на борда — лодката — има такъв пълен успех, че той ни най-малко нямаше защо да се бои от кораба. На първо време лодката бе съвършено неизползваема, защото от удара й в корабната стена една от дъските й се беше откъртила. Обаче този флаг! Той знаеше много добре, че на сушата моряците винаги внимателно държат под око своя кораб и ако сега двете лодки веднага последваха дадения им сигнал… Но дано бяха вече побързали с товаренето на дървата, нали сигурно не им се искаше да се върнат съвсем празни. В никакъв случай не можеха да знаят какво бе станало тук и вдигнатият флаг най-много да означаваше за тях сигнал за незабавно завръщане. Вярно, че от кануто не бе възможно да се огледа вътрешността на залива, преди да бяха минали покрай входа, тъй като вълните от прибоя пред рифовете образуваха пред тях висока стена. Достигнеха ли веднъж прохода, сегашното насрещно течение щеше да стане благоприятно за тях.

Тримата мъже не разменяха нито дума и даже иначе ленивите островитяни гребяха с всички сили. Ето че вече се озоваха срещу входа между рифовете… още една лодка разстояние и те сигурно щяха да могат да видят пристана пред техните колиби. Ако китоловните лодки все още се намираха там, те бяха спасени!

— Ето ги, връщат се! — извика Алои.

— Напред! — гласеше заповедта на шотландеца, процедена през стиснатите му зъби, и още в същия миг следващата вълна на прибоя отново скри от погледите им входа между рифовете.

По време на последните описани събития двете китоловни лодки бяха достигнали брега и харпунистът, уведомен с няколко думи от капитана за неговото намерение да задържи на борда своя някогашен избягал дърводелец, бе получил нареждане да натовари в лодките поне малко от тъй необходимите им дърва и да се върне колкото е възможно по-скоро. Разбира се, че туземците не биваше да научат какви намерения имаха моряците, защото, макар иначе доста охотно да предаваха избягали моряци, сега едва ли биха преглътнали спокойно отвличането на белия, на когото гледаха напълно като на свой.

Капитанът си бе въобразил, че ще успее да задържи шотландеца на борда без никакви затруднения. Разбира се, доколкото бе възможно с добро, а не вървеше ли така, тогава с насилие. Знаеше, че няма никакво законно право да го задържа, понеже дърводелецът никога не бе сключвал договор с този кораб. А даже и през ум не му беше минало, че Том би се опитал да избяга по такъв начин.

В това време мистър Хоубарт стоеше на брега и подтикваше туземците по-чевръсто да пренасят дървата. Но работата не вървеше тъй бързо, защото, първо, той не владееше езика им и второ, тези хора действително нямат никаква представа за стойността на времето и не знаят какво е това да бързаш. Каквото не довършат днес, остава просто за утре. Впрочем от по-рано им беше известно, че чуждоземните мъже не мислят като тях. Те винаги се стремяха да си тръгнат колкото може по-бързо. Затова, а и защото Томо все още се намираше на борда на кораба и щеше да уреди всичко останало, те най-сетне се съгласиха да пренесат дървата от сенчестата гора до песъчливия бряг. Докато тридесетина мъже, придружавани от всички жени и момичета, със смях и приказки се заловиха на работа, харпунистът образува две човешки вериги от своите хора и една друга част от островитяните, които започнаха да си прехвърлят цепениците от ръка на ръка чак до самите лодки. Кормчиите редяха дървата в лодките така, че по-късно да не пречат на гребците.

По този начин цепениците следваха една подир друга доста бързо. Обаче двете лодки не бяха напълнени и наполовина, когато вторият харпунист забеляза разветия флаг на борда и го показа на първия харпунист.

— Дявол да го вземе! — извика той. — Нещо се е случило! Хора, в лодките… бързо… първо трябва да разберем какво става… в лодките, казах!

— Ами дървата? — попита вторият харпунист.

— Нека междувременно тези мързеливци ги отнесат на брега — каза първият. — Ще бъде много здравословно за тях, ако малко се пораздвижат.

Докато моряците се втурнаха към местата си, подчинявайки се на заповедта, островитяните останаха страшно учудени от тъй внезапно прекъснатата работа. Никакво впечатление не им направиха знаците на харпуниста спокойно да продължат пренасянето на дървата до неговото завръщане. Но според тях дотогава имаше сума време и ето защо те се насъбраха на брега да зяпат подир бързо отплаващите лодки. Впрочем, общо взето, те нямаха нищо против. Та нали засега не бе необходимо да мъкнат повече дърва.

— Мътните го взели! — каза харпунистът, изправил се на предната скамейка на лодката си, като се опитваше да огледа кораба по-добре. — Иска ми се да разбера какво ли го е прихванало Стария. Ако ни беше оставил още четвърт час на брега, щяхме да си свършим цялата работа. А тъй ще трябва отново да се мъчим с това проклето спиране още на най-близкия остров. Уж все иска да пестим време, а всъщност само го пилеем.

— Да не би в крайна сметка да се е случило нещо с новия моряк — предположи щурманът.

— Е, струва ми се, че дванайсетимата или тринайсет души, които останаха на борда, лесно ще се справят с белия и двамата тъмнокожи младежи — измърмори морякът. — Изобщо тая работа ми понамирисва на гнило и ми се искаше… ама какво ли ме засяга! Нека сам отговаря за онова, което върши.

Междувременно лодките не се бяха придвижвали особено бързо, понеже дърветата пречеха на гребците. Само отливът ги улесняваше и вече тъкмо когато се приближаваха до прохода между рифовете, старият харпунист съзря бегълците, които току-що преминаха покрай него, гребейки с трескава бързина.

— Гръм да ме порази! — извика той. — Ей го къде бяга кануто! Натиснете греблата, момчета, да ги догоним! Защо, за бога, не ги преследват с лодката?

— Може би са по петите им… само че оттук не можем да ги забележим — подхвърли щурманът.

— Дяволите да ги вземат тези проклети дърва — изруга отново харпунистът. — Хората не могат да се движат свободно. Изхвърлете го тоя боклук зад борда! Или не… нека първо се измъкнем извън рифовете, та да се огледаме наоколо.

Лесно беше да се каже, но не беше така лесно да се извърши, защото, ако искаха да изхвърлят дървата зад борда, в това време трябваше, да оставят греблата да бездействуват. Загребаха още по-здраво и не след дълго достигнаха откритото море зад рифовете, където в същия момент забелязаха как отклонилото се кану бягаше покрай кораловия пръстен. Харпунистът, който носеше у себе си своя малък далекоглед, разпозна с негова помощ шотландеца и макар че все още не проумяваше как се беше случило всичко това, разбра какво иска капитанът от него и се залови да изпълни своя дълг.

Той изпъна ръка в посока на кануто и кормчията незабавно последва дадения му знак. Носът на лодката светкавично се изви и докато гребците правеха всичко възможно да увеличат скоростта, харпунистът с един скок се озова в средата на лодката и сам започна да изхвърля зад борда всички цепеници, които, макар и малко, пречеха на гребците. Един поглед към кораба го увери, че бе отгатнал намеренията на капитана, понеже флагът отново бе спуснат и „Луси Евънс“ даже изви нос и постави горните ветрила, за да бъде колкото може по-близо до мястото на гонитбата.

Колкото повече дърва изхвърляше харпунистът, толкова по-лека ставаше лодката, толкова по-бързо летеше напред и вече беше очевидно, че догонваха преследваното кану. Друг вход между рифовете, към който то несъмнено се стремеше, все още не се виждаше или пък оставаше скрит от прибоя. За свой ужас Том скоро разбра, че опасността от повторното му залавяне нарастваше с всяка изминала минута. Обаче входът вече никак не беше далеч и бе толкова тесен, че лодката едва ли щеше да рискува да го последва в него. Задачата им бе само да се доберат до входа преди лодката, а това изглеждаше възможно само ако махнеха балансьора, който им пречеше.

След като бързо размени няколко думи с Алои, Том получи съгласието му, светкавично измъкна ножа, който носеше в пояса си, за да пререже ликото, придържащо напречните дървени носачи на балансьора. Това стана за миг — поне на мястото, където седеше той. А балансьорът бе завързан отпред и отзад. Обаче тъй както държеше носача и се извърна да подаде назад ножа си на Алои, хлъзгавото дърво се изплъзна от ръката му под напора на вълните. Кануто, карано напред от другите двама гребци почти с досегашната бързина, извъртя носа си, повлияно от натиска на водата върху изместилия се носач, и като промени курса си, се насочи право към разбиващите се вълни на прибоя.

Вярно, че Алои само с две енергични движения на ножа отстрани пречещия носач, но тесният плавателен съд се разклати силно и островитяните и особено Том, несвикнали с балансирането на тъй нестабилното кану, изгубиха няколко минути, докато възстановят равновесието му, извъртят носа в предишната посока и обърнат гръб на опасните вълни на прибоя.

В това време преследващата ги лодка се бе приближила на не повече от двеста крачки и равномерното скърцане на греблата в техните ключове се чуваше вече толкова наблизо, че обзет от страх, Том започна постоянно да извръща назад глава. Когато кануто се изви тъй неочаквано, харпунистът за миг си помисли, че преследваната лодка се е добрала до някакъв вход между рифовете и се кани да го използва, но скоро разбра истинската причина и по лицето му заигра победоносна усмивка. На самия него му беше жал за този нещастник, когото той отново трябваше да залови като някакъв престъпник и може би на мястото на капитана би постъпил по друг начин, но в момента се чувствуваше тъй силно увлечен от ловната треска, че с радост би пожертвувал собствения си живот, само и само да сложи ръка на беглеца.

Та нали би било срам и позор, ако едно кану, карано от три гребла, успееше да се изплъзне от неговата лодка, най-бързата на борда, в която четирима здравеняци с все сила въртяха греблата. Той направо би се срамувал да се върне на борда. Междувременно, зает с тези мисли, той продължаваше да изхвърля цепеница след цепеница във водата, а по лицето му започнаха да се стичат едри капки пот.

— Кануто се освободи от балансьора, за да увеличи скоростта си! — извика тържествуващо кормчията, който също бе забелязал действията на Том. — Вижте само как се клати. С всеки удар на греблата ги догонваме!

— Ура, момчета! — изкрещя харпунистът. — Тази вечер имате двоен грог, ако настигнете тези типове. Само след десетина минути са в ръцете ни!…

В същото време, обхванат от смъртен страх, Алои подвикна на белия:

— Томо, изобщо не напредваме! А раздвижим ли се по-енергично, кануто ще се обърне!

— Тогава насочи носа право към прибоя! — отвърна му отчаян Том. — Там няма да посмеят да ни последват… по-добре мъртъв, отколкото пленен.

— Не тук! — извика Алои изплашен. — За бога, не тук! Тук рифовете са остри и образуват широк пояс, тъй че костите ни ще бъдат изпочупени, а телата разкъсани, преди да достигнат водите на залива.

— Тогава сме загубени — глухо промърмори Том под носа си и направи непредпазливо движение, което отново разлюля кануто. Тримата мъже се видяха принудени да престанат да гребат и в същия миг зърнаха съвсем наблизо връхлитащия ги нос на китоловната лодка.

— Прехвърли се при нас, момчето ми, и не ни създавай повече излишни главоболия — каза харпунистът по-скоро дружелюбно, отколкото грубо. — Виждаш, че не можеш да се измъкнеш. Скачай в нашата лодка и остави, за бога, двамата тъмнокожи младежи да се върнат с кануто си на брега!

— С какво право ме нападате тук в открито море? — извика възмутено шотландецът. — Да не сте пирати, които винаги взимат насила онова, от което се нуждаят?

— Ще се разбереш по този въпрос със Стария — отговори спокойно харпунистът, — аз имам само поръчението да те заловя и откарам обратно.

В това време моряците бяха хванали кануто и харпунистът протегна ръка към нещастника.

— Бога ми, и аз самият те съжалявам — добави той с тих глас, — но, по дяволите, кой те накара да се пъхаш в устата на лъва?! А сега волю-неволю ще трябва да дойдеш с нас. В най-лошия случай те очаква раздяла с острова ти за десет-единайсет месеца. Дотогава ще напълним трюмовете на нашия кораб и от само себе си се разбира, че капитанът ще те освободи.

Том Бъртън остана няколко мига разколебан в люлеещото се кану. Все още имаше възможност да се изтръгне и да потърси смърт или спасение във вълните на прибоя… но все пак у него надделя жаждата за живот. Може би изведнъж попаднал на борда на кораба, щеше да има възможност за избавление… докато вълните на прибоя биха му донесли сигурна гибел.

— Сбогом, Алои! — продума той, подавайки ръка на своя шурей, — поздрави сестра си от мен и й разкажи какво си видял. Когато плодовете на хлебното дърво узреят за втори път, аз се надявам да се завърна при вас… а може би и по-рано — добави той със здраво стиснати зъби.

— Алои няма да се върне на Тубуаи — каза спокойно мъжът, захвърли греблото си в кануто и се изправи. — Нека Анахона откара кануто на брега. Аз оставам при теб.

— Искаш да дойдеш с мен?

Алои само кимна.

— Какво казва? — подвикна харпунистът.

— Не иска да се раздели с мен! Може ли да ни придружи?

— Разбира се, момчето ми — кимна морякът зарадван, понеже щеше да отведе един човек повече на борда, — ние ще се погрижим да направим от него свестен китоловец. А сега да побързаме, на това място течението ни влече към прибоя… прехвърли се, Том. Остави на мен грижата Стария да не те посрещне зле.

Алои размени само няколко думи със своя сънародник и после пръв се прехвърли в китоловната лодка. Том бавно го последва. Греблата отново бяха поставени на местата им и докато кануто се отправи към стария вход между рифовете, за да отнесе на островитяните тъжната новина, белите започнаха да гребат към „Луси Евънс“ в добро настроение.

Може би тези хора изпитваха състрадание към нещастния пленник и някои от тях виждаха в залавянето му своята собствена съдба, тъй като все някога щяха да опитат тъй често премисляното бягство, но, общо взето, бяха доволни. Щом се намираха на борда на китоловен кораб, не можеше в скоро време да не почувствуват липсата на дърводелец, а в крайна сметка тя неизбежно щеше да доведе до намаляване на улова. Това щеше да повлече след себе си загуба на част от възнаграждението им, а както е известно, на този свят царува човешката корист.

Том се качи на палубата, изпълнен с ужасно неприятно чувство, и бе посрещнат недотам дружелюбно от ругатните и проклятията на надхитрения от него трети харпунист. За разлика от него капитанът се държеше съвсем спокойно. Въпреки всичко той не искаше да се нахвърля с грубости върху този човек, нито пък да го наказва заради справедливия му опит за бягство.

Но пък самият Том нямаше намерение да се примирява най-покорно и търпеливо със суровата си и както той мислеше, несправедлива участ. Поне по-късно капитанът никога не биваше да има възможността да се извини, че не е знаел какво върши, откъсвайки го от семейството му и от сегашната му родина. Ето защо, без да изчаква някаква заповед от негова страна и без да обръща каквото и да било внимание на ядните думи на разлютения трети харпунист, щом прехвърли фалшборда, той се отправи към капитана. Последният стоеше до кормчията и вперил поглед във ветрилата, подвикваше на екипажа заповеди за обръщането им.

— Капитан Роджърс!

— Аа, мистър Бъртън, значи пак си на борда! Преди всичко ще трябва да се заловиш с поправянето на лодката, която преди малко разби в бързината си да се добереш до сушата. Тя ни е много необходима.

— Капитан Роджърс — повтори Том, който трябваше да положи големи усилия, за да остане спокоен, — вие знаете, че вършите нещо незаконно… нечовешко, като насилствено ме отвличате от острова.

— Незаконно ли? А ти да не извърши нещо законно, когато избяга от „Бони Скочмън“?

— Да, но това беше „Бони Скочмън“ — рече Том спокойно — и ако ме бяхте заловили тогава, щяхте да имате пълно право да ми наложите такова наказание, каквото щеше да ви се струва заслужено. Но с този кораб не съм имал никакви договорни отношения.

— Вярно, че с този кораб не си имал, но си имал с мен — отвърна капитанът също тъй спокойно. — Възгледите ни по въпроса може да са различни и ако си мислиш, че си прав, е, добре, тогава можеш да ме дадеш под съд в най-близкото английско пристанище, където ще хвърлим котва. Но сега-засега те моля спокойно и както подобава да изпълняваш дълга си, за да ми спестиш неприятната необходимост да те… но защо да си говорим грубости? Известни са ти порядките на борда на всеки китоловен кораб и бъди достатъчно разумен да вземеш най-доброто решение. Освен това се надявам пътуването ни да не продължи кой знае колко дълго.

Той обърна гръб на Том, но щом видя островитянина, каза усмихнат:

— Да не си наел още един моряк за мен?

— Той е братът на жена ми, който не иска да ме изостави — отговори мрачно Том.

— Аа, твоят шурей, толкоз по-добре! Надявам се, че при нас ще му хареса… а сега бъди тъй добър да се заловиш с работата си.

Той се отдалечи и съдбата на Том бе решена.

Шотландецът знаеше, че нищо не може да постигне с молби и закани, а заплахите щяха дори да влошат положението му, затова се показа достатъчно разумен да се подчини. Залови се с работата си необезпокояван от никого, тъй като третият харпунист бе получил строга заповед да не отправя повече никакви упреци към дърводелеца заради опита му за бягство. И макар че когато корабът пое своя курс в открито море и Тубуаи постепенно изчезна на хоризонта, Том почувствува как сърцето му щеше да се пръсне, той все пак потисна мъката си. Никой не биваше да подозира какви чувства го вълнуваха — може би въпреки всичко неговото време щеше да дойде.

Но Алои не прие тъй спокойно раздялата със своя хубав остров. Вярно, че отначало с доста голямо безразличие бе взел решението да свърже съдбата си със съдбата на своя зет. Може би за това бе допринесъл и известен страх от сълзите и жалбите на сестра му. Но сега, когато обкиченият с палми бряг и зелените върхове на родните планини започнаха да стават все по-ниски и по-ниски, а накрая се потопиха в морето и безкрайната водна пустиня се ширна пред него страшна и смазваща, той все пак бе завладян от силна мъка и страх. Безмълвен и тъжен се сви в едно ъгълче на палубата, сведе глава и скри лице в своята тебута[3].

Никой не го обезпокои през този ден. Моряците отдавна знаеха, че ако някога вземат на борда си туземци за каквато и да било работа, трябва да им дадат време да преодолеят носталгията си. След това те по-лесно свикваха с новия начин на живот.

Том бе твърдо решен да използва всяка възможност за ново бягство. С помощта на Алои се надяваше на успех, защото заради него туземците на който и да е друг остров по-скоро биха го подпомогнали, отколкото да го предадат. Но колкото по-снизходителен беше към него капитанът в открито море, толкова по-строго го охраняваха, щом само се покажеше някой от многобройните острови. А когато след време хвърлиха котва в Хило на Хавай, нещастникът напускаше средната палуба само под стража. В такъв случай не можеше и да се мисли за бягство. А на Алои позволяваха да се разхожда съвсем свободно. Капитан Роджърс знаеше много добре, че докато шотландецът е в ръцете му, островитянинът няма да му избяга.

Единственият враг, който имаше Том на борда, беше третият харпунист, мистър Елджърс. Той не можеше да му прости бягството, а отношенията им станаха още по-мъчителни, когато шотландецът и Алои бяха зачислени тъкмо към екипажа на неговата лодка. На борда на „Луси Евънс“ се чувствуваше толкова голяма нужда от хора, че ако присъствието му на кораба не беше крайно наложително поради някоя спешна работа, то при лова на китове не можеха да си позволят да се лишат дори и от дърводелеца.

Алои прекарваше особено тежко на борда, защото не беше свикнал на ледовития климат и въпреки топлите дрехи, които получи, все не можеше да се стопли. Студът, гребането през деня и топенето на китова мас през нощта го съсипаха почти напълно. Но от устата му не се отрони ни дума на протест, ни стон. Само понякога, когато беше дежурен на върха на мачтата, до палубата достигаха тихите жаловни звуци на една къса родна песенчица, твърде позната на Том, която издаваше голямата сърдечна мъка на клетия островитянин.

Ловът на китове протичаше доста успешно. Убиха толкова много животни, че капитанът реши да не изчакват още един сезон в далечните морета, а да се връщат у дома, макар че трюмовете на кораба му не бяха съвсем пълни. Може би докато плаваха към родината, щяха да успеят да попълнят все още липсващото количество.

На Оау корабът отново се запаси с пресни провизии и вода, а вторият харпунист и двама кормчии, които пожелаха да останат на Сандвичевите острови, получиха възнаграждението си. Това се случва доста често, когато корабът се връща вече в родината, а оставащите на борда винаги само печелят от цялата работа, защото, от една страна, напускащите моряци няма да бъдат хранени на кораба, а от друга, тук са принудени да приемат по-ниско заплащане за своя дял от китовата мас, отколкото биха получили в Англия.

За по-нататъшното плаване на кораба бяха необходими само дърводелецът и бъчварят и въпреки че първият харпунист се застъпи за Том Бъртън с молба да го оставят нейде близо до неговия остров, когато достигнат онези райони, капитанът заяви, че е принуден на всяка цена да го задържи, докато стигнат английския бряг, тъй като нямал право да излага кораба на опасността, тъй тежко натоварен, да получи повреда при някоя силна буря по пътя, а на борда да няма дърводелец. Какво би правил тогава?… Харпунистът си замълча. Капитанът беше прав и не беше. А той самият не искаше повече да има нищо общо с тази работа.

Веднага щом отново прекосиха екватора, Том също помоли капитана да спре на Тубуаи и да ги върне двамата с Алои на техните семейства. Обаче капитанът съвсем откровено му даде същия отговор като на своя харпунист, а Том твърде добре си разбираше от занаята на дърводелец и моряк, за да не види сам, че от своя гледна точка капитанът имаше пълно право. Но почти изпадна в отчаяние, като си помисли, че в този момент плава може би на един ден път от малкия остров, станал негова родина, където се намираха всички хора, които му бяха мили и скъпи, и че може би трябваше да изминат години, преди отново да успее да стъпи на онзи бряг. И въпреки всичко не виждаше никаква възможност за бягство.

А корабът продължаваше да следва своя път все по-надалеч и по-надалеч. Във всеки случай сигурно бяха отминали вече географската ширина на Тубуаи и неизвестността още по-силно свиваше сърцето му. А капитанът винаги отбягваше да дава на когото и да било обяснения за техните координати. Даже хората изобщо не биваше да го питат за това и харпунистите хич не се и интересуваха. Тази работа не ги засягаше. Тяхна задача бе само ловът на китове. Да се откара корабът до желаното пристанище бе работа на капитана.

На хоризонта многократно се появяваха отделни островни групи и всеки път Алои ги оглеждаше с най-напрегнато внимание. Капитанът му беше разрешил да си избере: или да напусне кораба, или да остане на борда. Ала верният младеж не искаше да изостави Томо. Каза им, че ще отиде там, където отиде и той. Ако белите се покажели толкова лоши отново да отвлекат Томо със себе си, тогава трябвало да вземат и него.

Тъй стояха нещата, когато една сутрин Том Бъртън се бе заловил да поправя помпата на носа. Но днес работата не му спореше. Там насреща, откъм подветрената страна на кораба, отново се беше показала земя, издигаха се върховете на два, както изглеждаше, доста високи острова и той не можеше да отвърне поглед от тази скъпа нему суша. Може би там растяха последните палми, които щяха да видят, преди да започнат тежкото плаване при ниски температури около нос Хорн. Разбира се, той не бе в състояние да отгатне кои бяха тези острови. Беше питал първия харпунист, който винаги се държеше към него най-приятелски от всички, обаче той или не знаеше, или пък не искаше да му каже.

— Томо — разнесе се внезапно тих и плах глас близо до него, — знаеш ли коя е ей онази земя?

Том се извърна светкавично.

— Тубуаи? — възкликна той със сподавен от страх и все пак страстно избликнал глас. — Но не… не — додаде после той тихо, поклащайки глава, — това не са родните ни планини, в техните подножия не живеят…

— Запази спокойствие — прошепна Алои, — другите не бива да разберат, че говорим за сушата.

— И каква ни е ползата? Нима имаме лодка, та да се доберем до нея?

— Там не е Тубуаи — заговори Алои предпазливо, — това е Таити, големият остров, където живеят фераните[4]. Другият отляво е Мореа.

— Но ти откъде познаваш островите?

— Веднъж още като момче отидох на Таити с ветрохода на мисионерите. Не съм забравил онзи остър връх.

— Ами Тубуаи? В каква посока се намира?

— Право натам, където вечерта се виждат звездите, дето им викате Южен кръст… само мъничко по̀ към подветрената страна — прошепна островитянинът, без да обръща глава към указаната посока. — Още не сме подминали съвсем Тубуаи. Ако можехме да спуснем във водата някоя лодка… лесно бих намерил пътя.

— Не става… не става — дълбоко въздъхна Том. — Лодките висят твърде близо до кормилото, а дори и аз самият да съм застанал там на вахта… някой от харпунистите винаги е на палубата.

— Ами между дежурствата, през нощта… когато пишат долу в книгата?

Том тъжно поклати глава.

— Непременно биха чули още първото триене на въжетата в скрипците и ще се издадем, преди още лодката да е достигнала водата. Не, бедни Алои, вече не ни остава никакъв друг изход, освен търпеливо да понесем оставащите тежки дни — още много дълги, дълги месеци.

Но Алои не се отказваше от своя план. Появилата се суша, която неочаквано му беше показала посоката към неговата родина, събуди у него копнежа по нея по-силно от всякога. Ала, изглежда, дори и природните стихии бяха срещу него, понеже вятърът почти напълно изчезна и всичко наоколо така притихна, че всяко бягство с лодка беше невъзможно дори и да успееха да напуснат кораба. Можеха да се надяват да избягат с помощта на ветрилото на лодката при силен бриз. Нощта настъпи, а на следващото утро, когато слънцето отново изскочи над източния хоризонт и огря огледалното море, островите бяха изчезнали. Но скоро след изгрев-слънце вятърът отново излезе и „Луси Евънс“ заплава, достигайки скорост от четири възла. През последните четири дни не бяха уловили нищо и палубата блестеше почистена. Работа също имаше малко и кажи-речи бъчварят бе единственият човек, който непрекъснато се трудеше, понеже буретата, напълнени с гореща мас, изискваха внимателно да бъдат наблюдавани, а обръчите им неколкократно трябваше да бъдат набивани, за да не изтича маста. Но дежурствата на наблюдателниците на мачтите продължаваха редовно, понеже все още се намираха в районите, които са най-богати на кашалоти, и около дузина от тези тлъсти животни щеше да им бъде добре дошла, за да напълнят кораба чак до палубата.

Цели четири дни, като през нощта напредваха съвсем малко, те плаваха на бейдевинд, за да се придържат колкото можеше, по̀ на изток. Вече нямаше и съмнение, че бяха отминали Тубуаи, и безбрежният пуст океан се ширеше пред тях като някаква тъжна и съвсем неопределена цел. Следобед на четвъртия ден Том бе изпратен на наблюдателницата на фока и не можеше да отвърне погледа си от посоката, в която знаеше, че се намира неговият остров. Той гледа толкова дълго на запад към залязващото слънце, че очите го заболяха, и най-сетне, измъчен и обзет от яд, той се извърна, за да не позволи да бъде изцяло обладан от мислите си.

Известно време пред очите му всичко трептеше, понеже бе заслепен от слънчевите лъчи, но все пак му се стори, че ей там насреща различава някаква тъмна точка. Дали беше някой кит? Но той би бил последният човек на кораба, който би известил сега, че вижда плячка, защото след като неговият остров остана зад гърба им, единствената му надежда се криеше в бързото плаване към старата му родина, за да вземе после оттам първия попаднал му кораб и да тръгне по обратния път. Разрязването на някой кит само би забавило пътуването му… Но не, това не беше кит. Някакъв тъмен и доста висок предмет плаваше във водата на едно съвсем не толкова голямо разстояние. Не можеше да различи какво беше това, но извика надолу към палубата и съобщи, че е забелязал нещо. В самия него се бе събудило любопитство.

Един от харпунистите бързо се изкачи горе с бинокъл в ръката и скоро разбра, че тъмният предмет е някакъв малък ветроход, останал без мачти, който, както изглеждаше, се носеше по водата напълно изоставен. В този случай имаше изгледи за печалба — ветроходът можеше да е натоварен със седефени черупки или кокосово масло, а по някаква причина е бил изоставен от екипажа си. Във всеки случай си заслужаваше усилията да се изгуби някой и друг час, за да бъде претърсен, а слънцето все още бе достатъчно високо, за да отидат дотам поне преди залез-слънце.

— Мистър Хоубарт! — извика капитанът. — Вземете вашата лодка, а същевременно… или нека по-добре отиде мистър Елджърс — прекъсна се той сам, — в неговата лодка е дърводелецът. Нека Том вземе своите инструменти, длето, трион, чук и брадва. Не се знае какво ще има там за разбиване. Ако си заслужава, останете там, докато успеем да се приближим срещу вятъра. Вземете и фенер, в случай че стане много тъмно.

Заповедта бе бързо изпълнена, а Том извикан да слезе от мачтата. Едва му остана време да грабне необходимите инструменти и да скочи в лодката. Междувременно тя бе съоръжена с всичко необходимо от останалия екипаж и моряците веднага я отблъснаха от борда, за да претърсят останките от малкия ветроход. Но щом се озоваха долу в лодката на вода, те не можеха вече да виждат плавателния съд и докато се приближат достатъчно, за да успеят да го различат върху блестящата водна повърхност, в която им се губеше хоризонтът, на главната рея бе изпратен един моряк да им показва правилната посока.

— Натиснете здраво греблата, момчета — подкани харпунистът хората си, — иначе ще се стъмни, преди да сме достигнали целта си. Слънцето вече залязва. Поразмърдайте малко ленивите си мускули, кой знае дали в онзи сандък няма нещо по-ценно от цели два кита.

Последните му думи бяха най-доброто възможно поощрение за неговите хора. Заработиха с греблата с всички сили и стройната превъзходна лодка се понесе с такава лекота по синята повърхност на притихналия океан, набръчквана едва-едва от лекия бриз, че скоро се добраха до тъй желаната цел.

Действително това се оказа малък ветроход местно производство, от онези, които белите строят тук-там за островитяните. Вероятно някоя буря бе застигнала малкия плавателен съд и екипажът му се бе опитал да се спаси с лодката. На палубата имаше само няколко кокосови ореха, който Алои, без да изчаква някаква заповед, нахвърля в китоловната лодка. Освен това някои части от такелажа също можеха да се използват, а даже и само котвата си имаше своята стойност. Харпунистът нареди да запалят фенера, за да огледат вътрешността на ветрохода, която само отчасти изглеждаше напълнена с вода, и да потърсят някакви документи или пък каквито и да било други ценни неща. Междувременно целият екипаж наскача на палубата на малкия ветроход, за да прибере поне колкото може повече въжета, в случай че товарът се окажеше без никаква стойност.

— Дърводелецът тук! Донеси брадва, вземи и едно длето! — извика към палубата харпунистът, който заедно с кормчията беше слязъл долу.

Том се спусна в лодката, привързана откъм подветрената страна на ветрохода, за да вземе малкото си сандъче с инструментите, когато внезапно някой скочи до него в лодката и енергично я отблъсна от ветрохода. Изненадан, той се изправи и видя Алои, с озарена от дръзка усмивка тъмно лице и нож в ръката, с който току-що бе прерязал дебелото въже. Островитянинът постоя в предната част на лодката секунда-две, гордо изправен, но действително само секунда-две, понеже още в следващия миг той захвърли ножа си и грабна едно от греблата.

— Ехей, лодката се е отвързала! — извика един от останалите на палубата моряци. — Ей, канак, трябва да потапяш греблото от другата страна… така отдалечаваш лодката още повече.

— Какво правиш, Алои? — възкликна Том изплашено.

— Какво правя ли, Томо? Искам да отплавам за Тубуаи… а сега да вдигнем ветрилото и да изчезваме, защото все още има поне четвърт час, докато се стъмни напълно. Скоро другите лодки ще бъдат по петите ни.

— Но, Алои! — извика Том. — Как с тази лодка ще изминем…

— Даже да беше и кану — изсмя се буйно Алои, — по-добре ще е да загина тук, отколкото да продължавам да се мъча при онези бели дяволи. Алои няма да остане повече при тях.

— Е, добре тогава, с бога напред! — възкликна Том ликуващо и с бързи движения постави малката мачта. — Все ще се натъкнем нейде на суша, а сега давай в открито море!

— О, Том… о, канак! — завикаха изплашено един през друг в това време оставените на палубата двама моряци. — Хей, мистър Елджърс, лодката отплава!

— По дяволите! — изкрещя харпунистът, бързо изскочи на палубата и щом видя, че двамата бегълци не се подчиняват на виковете му, а със силно издуто ветрило продължаваха бягството си с попътен вятър, той започна да изригва най-богохулни проклятия и клетви. Изпълнен от ярост, той с трескава бързина заразмахва фенера, защото това бе единственият възможен начин да даде знак на кораба, че се нуждае от помощ.

Междувременно от борда на кораба бяха забелязали ако не отблъсването на лодката от останките на ветрохода, понеже за това бе станало вече твърде тъмно, поне вдигнатото й платно. Морякът, застанал на наблюдателницата, със силен глас съобщи на хората на палубата какво бе видял и започна да си блъска главата защо ли лодката не се насочваше право към кораба и защо ли някой не преставаше да размахва фенера от изоставения ветроход. Впрочем на мистър Хоубарт не му бе необходимо много време, за да прозре истинската причина.

— Спуснете лодката ми във водата! — изкрещя той.

— Какво се е случило, мистър Хоубарт? — подвикна капитанът, застанал до кормилото. — Да не е станала злополука с лодката?

— Горе-долу — харпунистът се засмя и изтърси груба ругатня, — поне за нас е злополука. Тя плава с издуто ветрило в посока на подветрената страна и би трябвало много да се лъжа, ако в нея не седят Том и онзи канак, за да предприемат пътешествие за собствено удоволствие.

— Проклятие! — изкрещя капитанът и тропна с крак по палубата.

— Трябваше да го пуснете да си отиде още когато му беше времето — каза харпунистът, като взе дебелата си връхна дреха, приготвена вече върху рудана за нощната вахта, и я облече. — А сега тези юнаци пак ще ни принудят да започнем дяволска гонитба. Но даже не мога да им се разсърдя — на тяхно място бих постъпил по същия начин.

С тези думи той прехвърли релинга и по въжето се плъзна в спуснатата върху водата лодка.

— Мистър Хоубарт, внимавайте да не изгубите из очи кораба — предупреди го капитанът. — Ще наредя да поставят фенери по върховете на мачтите.

— Ay, ay, Sir![5] — подвикна харпунистът през рамо, а под носа ми промърмори: — Да не съм луд в тази тъмна доба да изпусна кораба из очи… не бой се, старче. А сега давайте, гребете, момчета! — каза той на хората си. Четирите гребла едновременно се потопиха във водата и лодката бързо полетя напред.

Ала двамата бегълци нямаше защо да се страхуват кой знае колко много от него, защото се бе стъмнило толкова, че морякът от наблюдателницата можеше да укаже на преследващата лодка само приблизителната посока на бегълците.

Междувременно капитан Роджърс изпрати и втората си лодка при останките от ветрохода, за да прибере намиращите се все още там хора.

„Луси Евънс“ вдигна всички ветрила, обърна ги по вятъра и измина известно разстояние подир преследващите се лодки. Но когато светлината от фенера на борда на пострадалия ветроход започна да става все по-малка и по-малка, а накрая съвсем изчезна, на кораба не му остана нищо друго, освен да легне в дрейф и да изчака двете си лодки. На всичко отгоре на запад се надигаха тъмни облаци и капитанът не биваше да излага екипажите на двете лодки на опасността да се изгубят, още повече че те нямаха никакви хранителни припаси.

След около два часа се завърна лодката с хората от пострадалия ветроход, а половин час по-късно дойде и мистър Хоубарт, който не бе намерил никаква следа от бегълците. На следващото утро никъде по силно развълнуваната повърхност на океана не можаха да забележат избягалата лодка. Бяха принудени да преустановят преследването, отново да обърнат ветрилата и китоловният кораб пак изви носа си в посока към родината.

А двамата бегълци прекараха една нощ, изпълнени от смъртен страх, понеже знаеха, че корабът ще тръгне подир тях и случайно би могъл да запази курс точно в тяхната посока. Ако на зазоряване все още се намираха в полезрението на наблюдателниците му и ги откриеха, нямаше съмнение, че бяха загубени.

Въпреки всичко те запазиха курса си цял час, за да се изплъзнат най-напред от погледите на преследвачите си. После, по съвет на Том, тръгнаха право срещу вятъра, колкото и бавно да напредваха. По такъв начин бе много вероятно корабът да ги подмине в тъмнината, след което вече нямаше да бъде никак лесна работа да ги открият. Взимайки всички мерки, изисквани от предпазливостта, на развиделяване те свалиха бялото ветрило, за да не би да ги издаде, и грижливо претърсиха целия хоризонт. Никакъв кораб не се виждаше. Тогава, изпълнени с нова надежда, те отново вдигнаха ветрилото на свежия бриз и бързо се понесоха на запад право към родното си огнище.

Те в никакъв случай не се намираха вече извън всякаква опасност, защото макар и да нямаше защо да се боят от кораба, все пак седяха в малка, съвсем крехка лодка, без хранителни припаси, само с едно малко буренце, пълно с вода, каквото има във всички такива лодки. Освен това бяха сред безбрежния океан, а трябваше да се доберат до целта си без измервателни уреди, почти разчитайки само на щастливата случайност. Но те не се обезсърчиха, а тъй както весело се плъзгаха по танцуващите вълни, носени от силния бриз, започнаха гръмогласно и възторжено да дават израз на радостта и безграничното си щастие, поздравявайки ликуващо прекрасния свободен свят, който отново си бяха възвърнали.

Все пак те не бяха съвсем с голи ръце. Тъй като на китоловните лодки често се случва по време на преследването на някое от тези животни да бъдат отвлечени надалеч, то на всяка от тях има нещо като долапче, където почти винаги има поставени малък джобен компас, огниво, въдица и въжета, малко моряшки сухар, а нерядко и няколко книги.

Докато Алои управляваше лодката, Том разби долапчето със секирата си и намери по-богато съдържание, отколкото бе очаквал. Особено голяма стойност за него имаше компасът. Ала най-важното, което намери в долапчето, редом с моряшкия сухар, беше една малка книжка за островите на Южните морета. А вътре в нея имаше и карта, макар и с много недостатъци. Въпреки че на нея бе указано само разположението на отделните островни групи, той все пак успя да разбере, че би трябвало да се намират западно от техните острови. И мнението на Алои потвърждаваше този извод.

Три дни и три нощи продължаваше вече тяхното дълго и самотно пътешествие, по време на което те поминаваха от кокосовите орехи, хвърлени от Алои в лодката от борда на ветрохода, от малкото сухар и няколкото риби, уловени от тях пътьом. И ето че най-сетне в душата на Том започнаха да се надигат съмнения дали в крайна сметка не се бяха насочили твърде много на юг под всички островни групи и дали нямаше да е по-добре, ако променяха курса си малко по̀ на север. Обаче Алои не искаше и да чуе подобно нещо, поне не още в този ден. Тъй настъпи вечерта и когато слънцето потъна на западния хоризонт и го изпълни с призрачна светлина, острото зрение на островитянина откри някаква точка на югозапад от тях, която можеше да бъде някакво ветрило или пък нос на суша. Понеже този предмет бе погълнат твърде скоро от тъмнината, те продължиха още няколко часа в същата посока, а после свалиха ветрилото, за да оставят лодката да бъде носена от вълните до настъпването на утрото. Ако на зазоряване тъмната точка я нямаше вече, значи е била платно и тогава те щяха да бъдат принудени да се отправят по̀ на север. Но щом слънцето изпрати първите си лъчи над източния хоризонт, Том изкрещя като полудял от радост:

— Земя, Алои, земя! Ей там има земя! — И по загорелите от слънцето страни на този иначе толкова силен и кален мъж потекоха сълзи на радост. Вярно, че все още не можеше да се различи нищо друго, освен един стърчащ от водата пресечен планински конус. Но когато с помощта на свежия бриз се насочиха право към него, той бързо започна да изплува все по-нависоко и по-нависоко и ето че Алои изведнъж пусна кормилото, скочи на крака и извика:

— Вавилу! Вавилу!

Беше съседният остров на Тубуаи и се намираше само на около двайсетина морски мили от тях.

Още през същата утрин те се добраха до брега — за тях земя на свободата, но дори и една нощ не можаха да издържат под палмите. За тях почивка щеше да има едва на техния остров. Веднага щом слънцето залезе и въздухът стана по-прохладен, те отново се качиха в лодката, богато запасена с всичко необходимо, и на зазоряване вече можеха да забележат в далечината високите върхове на ширналия се Тубуаи. Достигнаха го през същия следобед.

То бе едно ликуване, то бе един възторг на малкия остров, когато вече смятаните за безвъзвратно изчезнали мъже навлязоха в прохода между рифовете с издуто ветрило на лодката и още отдалеч размахаха кърпи! Щом лодката докосна пясъка, Интаха се намери ликуваща в прегръдките на своя съпруг, а малчуганите (и то не само неговите, а и почти целият дребосък на острова) се втурнаха към него, запрегръщаха коленете му, опитвайки се да го придърпат по-ниско към себе си.

Том Бъртън отново си беше в родината и му се струваше, сякаш никога през живота му шумоленето на палмите не бе събуждало у него такова топло чувство, сякаш никога дотогава цветята не са ухаели тъй сладко, а небето не е било тъй синьо и опияняващо както през този ден. И той си остана там завинаги, а кракът му не стъпи повече на нито един европейски кораб.

Понякога някой кораб хвърляше котва пред острова, веднъж дори на борда на един от тях беше и неговият стар познат мистър Хоубарт, който навремето го беше преследвал и заловил. Двамата мъже си разтърсиха ръцете и се смяха на старите си спомени, обаче колкото и приятелски да го канеше на кораба си мистър Хоубарт, междувременно сам станал капитан, каквито и най-тържествени обещания да му даваше, че и през ум не му минавало да го задържи, Том все пак не се качи на борда.

— Всичко е направо чудесно — каза Том — и докато вършим сделките си тук на сигурната майка земя, вие, моряците, сте съвсем други хора. Но във водата, на вашия собствен кораб… само дяволът може да ви има доверие! А що се отнася до мен, онази морска разходка навремето ми бе напълно достатъчна…

[1] Маранта — субтропическо и тропическо растение, от чиито корени се добива нишесте, използвано за храна (Marantacae) — Б.пр. ↑

[2] Клафтер (нем.) — стара мярка за количество насечени дърва — равна на около 3 кубически метра. — Б.пр. ↑

[3] Тебута — препаска, преминаваща през едното рамо. — Б.пр. ↑

[4] Ферани — французи. — Б.нем.изд. ↑

[5] Ay, ay (англ.) — тъй вярно, слушам (мор.) — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.